Таньо Танев
Ученик на стария джедай

chitanka.info

ДЖЕДА КАТО ДЪРТ

Джедая едва креташе от преклонната си възраст. Стъпваше накриво, куцукайки. От време на време настъпваше прокъсания си черен плащ и се спъваше в него. Прегърбен от годините от време на време наместваше разкривен, ръждясъл шлем и се подпираше на къс метален цилиндър — тъжен спомен от страховития някога светлинен меч, който може би още работеше. Наболата брада го сърбеше, но шлема му пречеше да се почеше. Наболата брада сърбеше нетърпимо и инстинктивно немощната старческа ръка се вдигаше и дръжката на меча стържеше по ръждивата тенекия.

Неравните плочи на тревясалата пътечка заплашваха да станат непреодолимо препятствие за стареца. Една кашната смокиня описа парабола във въздуха и пльосна на шлема. Стече се бавно надолу.

Стареца знаеше, че това е работа на съседското хлапе. Вдигна ръка, борейки се със стържещата болка. Махна два пъти с меча без да се обръща и пристъпи бавно още една крачка напред. Смокинята достигна края на шлема след няколко крачки, стече се и се лепна на и без това мръсния плащ.

От много години насам за пръв път в главата му звънна позната струна. — „Някой го със Сила преследваше“. Далеч назад, зад храстите чувстваше очите му. Очи на хищник, който си е избрал жертва. Някой се целеше в него. Пристъпи колебливо още крачка напред и почувства как краката му престават да чувстват режеща болка и се превръщат в пружини готови да го изтласкат за поне четири метров скок. Гръбнакът се изправи като огънат ресьор и стоманени нишки полазват по ръцете към пръстите.

Преследвача не бързаше. Беше сигурен в победата си. Чувстваше го как се промъква през храстите след него. Слуасова крадец в хотел, който го изненада по време на сън. В уплахата си стреля по Дарт Клин преди да види как ръката с пистолета се отделя от него и лъчът се връща да го пресече през кръста. След по-малко от минута половината хотел бе в стаята, а Дарт Клин летеше надолу в тръбата на шахтата за боклук, за да изчезне през мазето.

— Нее…е…е. Няма вече! — изстена хлапето.

Тъмните стъкла на тенекиената глава го гледаха безизразно. Кракът леко отстъпи от детските гърди.

— Сигурен съм, че няма вече. — Хлапака трепна и кракът на Дарт Клин се заби в гърдите му. — Какъв пердах ще отнесеш! Защо не уважаваш старите хора? Колко пъти си ме замерял?

Понечи да включи светлинния меч и да му опърли косата, но се отказа. Замисли се. От мъглата на спомените изплува спомен за детските му лудории. Усети как хлапака трепна миг преди кракът му пак да се забие в гърдите на момчето!

Повтори опита. Момчето пак реагира предварително! Сила?!

Не може да бъде! Познаваше майка му и баща му. Когато пристигна майка му беше бременна. Бяха още младоженци!

— Закълни се, че никога никому дума няма да кажеш!

— О! Ох! Никога. Кълна се.

— Иначе аз ще те убия. Ясно!

— Кълна се!

Дарт Клин се отдръпна и придоби нормалния си вид.

— Още днес ще говоря с майка ти.

— Не и казвай… Моля те.

— Само да си продумал! — Замисли се. Обърна хлапака по очи и го завърза. Довлече го до колибата си и го хвърли в единия ъгъл. Сложи ръка на челото му и го приспа.

Заситни по пътеката обратно към техния дом. Бащата бе със стадото и нямаше да се върне скоро.

— Дама Силана, дама Силана….

— Дядо Клементе ти ли си? Идвам.

— Прости безпокойството дама Силана.

— Сега ще донеса картофи и цвекло, само за два центора парчето. И супа ще ти сипя, ако почакаш.

— Почакай дама Силана. Плащам предварително.

Като си отвори ръката тя не повярва на очите си. В дланта и стоеше галактичен кредит с който можеше да се купи половината село. Бедния старец сигурно го бе откраднал. Но от кого? В цялото село нямаше нито една такава монета.

— Дама Силана, не искам храна. Плащам за да ми кажеш кой е бащата на сина ти Лунгрен.

— Как си… позвол… Вън просяко. Дето съм те хранила!

— Кой е бащата Дама Силана? — Дарт Клин я притисна със силата си. — Кой?

— Откъде знаеш. Никой не знае. Аз съм омъжена жена.

— Кой Силана? Кой?

— Кой си ти?

— Бащата Силана? Парата не е малка.

— Ти си като него! — очите на жената се разшириха.

— Името?

— Не ми разваляй семейството… Моля те!

— Кой?

— Бях много млада. Работех като администратор. Влезе в главата ми като теб и го пожелах.

— Кой?

— Пар. Странен пътник. Представител на… фирма.

— Пар Милан? Ученик на Колонтин Бесс?

— Май така се казваше фирмата? Не знам. Ние бяхме заедно около година. Наложи се да замине бързо много далеч. Не му казах, защото не бях сигурна. Остави ми нещичко. Върнах се в село. После се омъжих. Знаеш. Не ми съсипвай живота. Моля те.

— Вземам Лунгрен за помощник. Стар съм. Трябва ми някой да ми носи вода. Това е предплатата за една година.

— Не ми го отнемай! Моля те. Ти ще го направиш като… Пар и като себе си. Не, че е лошо, но не ми го отнемай. Моля те!

— Ще бъде пред очите ти. Тук. Само ще ми помага. Догодина ще получиш още един галактичен кредит. Живей нашироко и не казвай от къде са парите. Не се страхувай. Аз съм зад теб. Благодаря дама Силана. Добра сделка направи. Заедно ще отгледаме твоя юнак. Ще го изуча. Ще видиш.

— Винаги ме е било страх от този ден. Знаех си, че някой ще го открие. Затова се прибрах на село. Никой не може да избяга от съдбата си.

— Довери ми се. Ще му дам бъдещето, което Пар би му дал. Сигурно не знаеш къде е Пар?

— Повече не се обади. Знаеше, че съм от това село. Не знам.

— Мисията им бе в световете на Монок. Неуспешна. Не са пристигнали. Само това се знае или толкоз казват.

Силана закри лице с длани.

— Ако трябва аз ще говоря с мъжа ти.

— Не, бракът ми е сделка. Мъжът ми знае, че не може да има деца. Никога не ме попита кой е бащата. Парите с които купи стадото са мои. Сделката беше такава. За селото сме заможни.

— Ще отидем в Космопорт-Тау. Парите ми са достатъчни за добри учители.

— Аз също имам някакви средства. Пар ми остави нещо. Не е много. Мислеше, че ще се върне.

— Той е знаел, че си бременна!

— Не, не му казах. Трябваше да му кажа…

— Считай, че си му казала, ако ти е оставил един полупрозрачен кристал, голям колкото яйце…

— Да! В скрина е! Да! За какво служи?

— Да го дадеш на сина си.

— Не ми каза.

— Мислил е да се върне. Ако не се върне Лун все ще го намери някога и кристала ще доведе някой от нас. Знаел е!

— Дано се върне!

— Ако е жив, ще се върне. Имам „Чувство Сигурно За Него Не Мъртъв Стои Като Лед Далеч“ — Дарт Клин довърши на Галакси.

За още по-голямо негово учудване лицето на Силана светна изпълнено с надежда.

Като се прибра Дарт Клин погледна момчето с демонична любов.

— Здравей Дарт Лун! Събуди се! Събуди се демончето ми! Отвори очички, покажи рогца. — Дарт Клин пееше и подскачаше докато малкия Лугрен се размърда и разтърка очи.

ОБУЧЕНИЕТО

Като се събуди Лунгрен видя за пръв път лицето на стареца без маска. Наболата брада прикриваше част от ужасните белези, но повечето си личаха. Огледа се в полумрака и му стана още по-страшно. Изгледите да се измъкне без още пердах не бяха големи. Доволната усмивка и благия поглед на стареца успокояваха обстановката, още повече, че отново го бе налегнала познатата старческа немощ.

— Събуди ли се вече палавнико. Не се плаши. Приготвил съм ти сладък сок, замразен! Искам да поговорим докато го ближеш. Не бързай, майка ти знае, че си тук.

Лунгрен пое хладната керамична купичка с плоска клечка но все още гледаше недоверчиво.

— Ще станем приятели с теб Лун. Големи приятели. Ще ми помагаш. Ще те уча. Вече говорих с майка ти. Ще те науча на много неща. От теб се иска само да ме слушаш. Такива лудории ще ти покажа, че ще ахнеш. Само никому ни дума. Ще станеш най-силния юнак. Ще те науча как да се биеш, така, че никой да не може да ти се опре и на малкия пръст.

— Като Дофин Пандиза ли?

— Остави тази отрепка! След половин година ще го биеш след закуска и преди вечеря.

— Ама той е голям и тежи сто кила.

— Обещах ти, ще видиш.

— Ще мога ли да прескоча храст като тебе.

— Да! Като набиеш Пандиза лично ще ти подаря огнена тояга също като моята. Само никому ни дума.

— Татко може да не е съгласен.

— Не се бой момче, това е моя грижа. Утре като станеш не яж в къщи! Ела рано! Ще се качим на отвесната скала. Искам да видиш света от високо.

— Там се е качвал само Пора. — Лун се усмихна. — А ти…?

— Утре ще видим.

— Мама никога няма да ме пусне там.

— Няма да те пусне, ако я питаш! Горе ще те чака подарък!

— Какъв?

— Ако дойдеш, ще видиш.

Дарт Клин сложи немощна ръка на главата му и Лун почувства как се изпълва с омраза към Пандиза който го риташе с повод и без повод. Дори безцеремонно му отмъкна прашката и я хвърли на най-високите клони на едно дърво. Още е там за посмешище. Ще види той! Само да имаше огнена тояга като стареца.

Спомни си всички унижения, които бе претърпял от по-големите момчетии. Спомни си как Пора го накара да коленичи в една локва и го стискаше за врата докато сам не си намаза лицето с кал пред момичетата. Бясна омраза прогори мозъка му и му стана приятно, че отмъщението е само на една ръка разстояние. Толкова близко и толкова страшно, омайващо страшно. Още не знаеше нищо за Силата, но тя бе в кръвта му и тъмната и страна се просмукваше в благодатна почва.

Тръгна си замаян, изпълнен с злост и вяра в себе си.

На другия ден като се появи отново Дарт Клин бе изтощен и едва тепаше, но тръгнаха почти веднага. Стария не промълви през целия път. Лун също не бе много разговорлив, мъкнейки целия багаж. За по-малко от час стигнаха под скалата. Въобще не се съмняваше, че този едва кретащ дъртак ще се качи на повече от метър, но храната бе здрава, избрана.

Без да спира Дарт Клин се обърна и щракна карабината на осигурителното въже около колана на Лун. Една суха ръка грабна тежката торба от него и стареца продължи със същата скорост, само че нагоре по скалата с целия товар. Спря на втория метър.

— Гледай къде се хващам аз, а не надолу.

Пръстите на ръцете на Лун сами намираха цепнатините. Бързо се озоваха горе без проблеми.

Дарт Клин дори не бе задъхан и започна да говори веднага:

— Струва си да се качиш до тук. Много съм уморен и стар за такива работи. Ти слушай и си почини. Виждаш ли големия град ей там? Не, не този, далечния. Чакай малко. Сега го виж през шлема. Вчера подмених батериите и стана като нов.

Дарт Клин свали шлема и Лун с известен страх го постави на главата си.

— Звездолети! Поне двайсет. Много са близо!

— Разгледай хората и другите, извънземните.

— Мама каза, че ядели малки деца?

— Само, че ти не си малък, Лун! Те не са страшни, само така изглеждат. Искаш ли да отидем там?

— Не! Страшни са.

— Ще отидем. Ако те е страх, ще вземем и дама Силана.

— Мама никога няма да излезе от селото.

— Тя ще ни закара с глисер.

— В селото никой няма глисер и мама как ще го кара? Само кмета и доктора имат коли, а полицая мотор.

— Глисер да искаш. Доведох те тук да ти разкажа една стара история. Преди много време в галактиката цареше ред. Всеки си знаеше мястото и се живееше добре. Спокойствието през всичките векове се поддържаше от хора като мен и теб. Тъй беше много време. С времето Йода остаря и императора с здрава ръка пое нещата. Един лигльо — Дарт Вейдър — недоучило отроче на Бен Кеноби, вместо да дръпне юздите на разхайтения си син уби императора и настана хаос. Виж в каква мизерия живеете. Баща ти пасе стадото с тежък труд, а печелят търгашите от града. Това стана. Оцелелите рицари станаха разбойници без господар и дом. Господар няма! Ти Лун, ти можеш да станеш господар. Рицарите загиват един по един като наемници на бандити. Ти можеш да станеш рицар и да управляваш защото си силен. Ще те обуча и звездите ще бъдат в краката ти още докато си млад. Стар съм. Малцина като мен остаряват, а аз доживях защото не бях алчен и учих много. Учих при Йода. После разбрах, че да си честен в този жесток свят е безподобна глупост. Изучих и тъмната страна. Там всичко става по-лесно, но резултатите се удържат трудно. Много сила има в светлата страна. Тъмната дава сто пъти повече. Като използваш слабостите на хората и Силата в душата ти само ти можеш да си осигуриш добро бъдеще и здрава власт. Сам не можеш да бъдеш щастлив. Здравата власт прави щастливи всички освен бандитите и мошениците. Направи го Дарт Лун! Ти можеш!

— Не! Малък съм.

— Ще пораснеш. До тогава ще те науча на всичко, ако съм жив още.

— Не обичам да уча!

— Нямаш избор. Ако те оставя сега Пора и Пандиза ще те смачкат и ще го прави всеки изверг. Толкова унижения те очакват! Смачкай ги за да си знаят мястото. Аз не съм много по-силен от теб. Грохнал съм, но не се давам да ме тъпчат. Сам изкови своя живот и ще направиш много хора щастливи. Ще ти покажа как да смачкаш Пандиза още утре, да не те рита и унижава. Ела! Дай си главата!

Съсухрената кожа допря косата му.

— Застани пред него без страх и си представи как го удряш и му трошиш ребрата. После замахни с вяра и той ще се просне потрошен преди да си го докоснал.

— Няма да стане.

— Ако повярваш ще стане!

— Не вярвам.

— Дай ръка! Сега ще скочим от тук. Със Силата.

— Ще се пребие…е…е…е…е…м.

— Видя ли. Не се пребихме.

— К…к…как ст…ана.

— Слагай да ядем. Вече вярваш ли ми?

— Да!

— Като се приберем ще пребиеш Пандиза с моята сила. Както сега слезе от скалата без да се пребиеш.

— Добре! А подаръка?

— Всичко се плаща с болка в тъмната страна. — Мърмореше стареца и ровеше в торбата. Извади плоска кутия със страховити медицински инструменти. С лявата ръка приспа Лун и сръчно напъха в ноздрите му малка капсула. Той така и не можа да свикне с тези инплантанти и затова носеше шлем. Лун беше малък и щеше да свикне. — Ето, това е. Събуди се! Събуди се! ето ти подаръка, намерих го!

Носът го сърбеше и го болеше между очите, все едно, че го е ужилила оса. Очите му трудно се контролираха и ушите му бучаха.

— Ето, дай ръка!

Лун подаде ръка колебливо. Нещо като нож се заби между палеца и показалеца му. Появи се малка капчица кръв.

— Ох! Недей! Защо го направи?

— Това е малка бионична светлина. Довечера в тъмното ще си поиграеш. Можеш да я святкаш при нужда. Само недей се хвали.

— Това ли ти е подаръка? Боли и не ми харесва.

— Погледни далечния връх. Ей онзи! Приближи го! Сега чуй какво си говорят пастирите. Това е стадото на баща ти.

— Загубили са призори теленце в дола. От сутринта го търсят, а то е горе в просеката. Как стана това. Виждам като през твоя шлем и дори ги чувам!? Как стана?

Дарт Клин не отговори, подаде му няколко бонбона и му каза да ги гълта цели, защото иначе много горчат и затепа към селото.

На връщане се разделиха. Лунгрен изостана, а Дарт Клин докрета до кръчмата на площадчето. Както винаги селските злодеи стояха на маса отвън. Хвърлиха няколко тенекиени подмятания по негов адрес и се преориентираха на идващия Лунгрен.

Пандиза го повика и започна обичайния курс по тормоз. Лунгрен стоеше послушно както обикновено, надявайки се да се размине само с думи. Пандиза замахна да го ритне, но някак си забавено. Лунгрен реагира мълниеносно и учудващо точно го ритна в кокалчето.

Пандиза изпищя и се опули от неочакваната съпротива.

— Шътъ убия и шътъ излежъ смотъняк скапън…

Скочи и… в същия момент един детски ритник го върна обратно на стола. Прекатури се и главата му издрънча на каменните плочи. Пандиза се изправи замаян изрева диво и се хвърли върху Лунгрен. Повали го и се затъркаляха. Ръката на Пандиза се плъзна към широкия къс нож на колана. После без видима причина ножа хвръкна настрани и Пандиза се хвана за гърлото и захърка отчаяно. Лунгрен се измъкна, изправи се и го зарита с неистов страх и бясна злоба.

Като спря противникът му се гърчеше и махаше некоординирано с ръце. Лунгрен се отдръпна се няколко крачки в страни. Пандиза започна да се изправя като ръмжеше заплашително, но не посмя да атакува пак.

Верните му приятели които до сега мълчаха изненадани започнаха да се гаврят с него и да го обиждат. Бе загубил авторитет в бандата. Като се приближи им се стросна и ги напсува. В отговор Пора му нахлузи на главата коша за боклук и пак прихнаха да се присмиват на бившия си главатар и да се подмазват на новия.

Тенекиената глава се скри зад близкия плет.

Лунгрен се отдалечи бавно в обратна посока.

В къщата на Дарт Клин получи и така желания светлинен меч, само че учебен. Не можеше да прогори човек, но пърлеше здраво и от обгаряне с него болеше много. Това бе наградата за спечелената първа битка.

Само след два дни Пора, като нов тартор на бандата го издебна с още един негодник и преби Лун зверски. Остави го смлян от бой с разкъсни дрехи и уста пълна с кал. преби го пред няколко от връстниците му, които се разпищяха ужасени и се разбягаха. Няколко от по-възрастните само се развикаха, но не се намесиха. Никой не искаше неприятности.

Майка му бе потресена от случилото се. Тя бе научила от другите селяни за предишния бой на сина си с Пандиза и точно от такова отмъщение се опасяваше. Дарт Клин и обеща да го пази. Много разстроена тя го обвини, че той е причина да пребият сина и.

Дарт Клин не се оправдаваше. Помогна Лун да се възстанови с билки и със Силата си. Не се оправдаваше, че не е бил наблизо, макар да е усетил страданието на Лун. Още същия следобед той седна на площада пред кръчмата, където бандата на Пора и Пандиза празнуваше от обяд новото злодеяние. По едно време вече препилия Пор стана залитайки от масата и отиде до селския кладенец на площада от който пояха животните. Пусна помпата, загреба една кофа вода и се поля за да се охлади. После напълни кофата с прясна вода. Остави я на каменния зид и натопи глава в нея. Неочаквано без видима причина металната дръжка се вдигна и заклещи главата му натопена в кофата. Това никой не забеляза.

Пияния Пор не можеше да си поеме въздух. От начало мислеше, че това е една от тъпите шеги на Пандиза. После стана по-сериозно. Въздухът му свършваше. С врат не можеше да вдигне тежката кофа, а освен алкохола и нещо му пречеше да реагира. Въздуха му свърши и въпреки некоординираните си действия не успя да си извади главата от кофата. Нагълта вода, помаха ръце още малко и се отпусна удавен. Чак тогава се свлече събаряйки голямата кофа която се изля отгоре му.

Бандата прие тази гледка като поредното пиянско геройство и се засмя доволно на изпълнението, неосъзнавайки какво се е случило. След като една-две минути Пора не помръдна, помислиха, че е заспал от препиване докато е пиел вода и сега спи мокър. Продължиха да се веселят. След още малко станаха да го довлекат до навеса, за да не настине и тогава, като видяха заклещената му глава разбраха, че той се е удавил.

Дарт Клин бе изчезнал още когато сърцето му спря. Запъти се да вари билки за Лун. Тъжната новина за кончината на злодея имаше кой да я разнесе из селото.

На площада настъпи мълчание.

Само една жена каза:

— Господ го наказа проклетника.

КОСМОПОРТ-ТАУ НА ЛОНТАЙ

Дама Силана се настани на пилотското място в глисера, който Дарт Клин измъкна от съборетината, която някога е била плевник. Погледна двамата си пътника и сложи ръка на лоста за управление. Дръпна го леко към себе си и носа на машината се вдигна от повърхността, после изравни машината и леко бутна лоста напред. Глисера се плъзна колебливо, но набра скорост. Постепенно ръката и стана сигурна.

Малкия Лунгрен за пръв път видя майка си в такива дрехи, като от стар рекламен афиш. Никога не бе предполагал, че майка му — толкова обикновена селска женица ще подкара тази машина която бе виждал само по филмите.

Гледаше и не вярваше как човек може да се преобрази за минути. Сега се изпълваше с гордост и му се искаше цялото село да види майка му, а не да тръгнат скришом. Искаше да се изфука пред другарчетата си.

Силана отне от силата на гравитацията и мина под клоните на едно дърво.

— „Това Пилоти Бойни Само Правят“ — каза Дарт Клин на галакси.

— „Учител Добър Бил“ — отвърна Силана.

— „Със Пар Била Близка Много. Добре Учи Бързо“ — похвали я той.

Лун ги гледаше учудено докато щракаха на галакси монотонно като машини.

— „Информация Много За Пар Има Ти. Въпрос Приятел“ — попита тя.

— „Не Враг. Малко Без конфликт Следя Той“.

— Искам да знам какво си говорите? — намеси се Лун.

— Нали ходиш на училище! Другите го знаят.

— Никой в цялото село не го знае толкова добре!

— И двамата сме от селото в което никой не го знае добре.

— Ще го научиш, момчето ми. — успокои сина си Силана.

Поставен пред неприятната перспектива да учи Лун прекрати разговора. Загледа пейзажа наоколо който все-повече се различаваше от влажните планини, обрасли с сини дървета и кафяв мъх. Постепенно всичко стана жълто. Околността засиняваше само през периода на мъглите. Наслаждаваше се на новото си зрение.

Заобиколиха близкия градец и срещнаха няколко глисера. Подминаха огромен трап с два риещи багера. Лун сега забеляза как отникъде в главата му се появяват скоростите им и направлението.

Движението постепенно се засили. Спряха до невзрачен хотел в покрайнините. В него живееха инженери от мините и техници от инфрастуктурата на космическия порт. Не липсваха мошеници и комарджии, дори няколко извънземни. Лун плахо отстъпваше при среща с тях.

Намериха подходящо училище. Следобедите Лун прекарваше с Дарт Клин, който отпадаше от ден на ден. Новия ученик временно му даде сили, които бързо го напускаха. Лун учеше бързо. Кристала оставен от баща му ускоряваше обучението, засилвайки връзката между учител и ученик. Дарт Клин го използваше често и по време на сън, за да може да му предаде житейската подлост с която щеше да се сблъска след време. Освен здравите добродетели, необходими да предпазват и вразумяват наблягаше на експлозивната омраза и гняв, които караха Силата да даде най-ужасните си плодове и обучавания да се почувства могъщ, да повярва на Силата, да се слее с нея. Доста време отделяше на тези тренировки.

С течение на времето тренировките ставаха все по интересни и за Лун. Той прие лесно тъмната страна на силата. С голямо упорство наблягаше и на светлата страна. Дори понякога Дарт Клин се питаше дали няма да създаде честен и наивен младеж, който да се провали като повечето ученици на Йода. Не беше малка злобата и яростта на Лун, но и чувството му за справедливост бе неизлечимо. Децата са такива. Живота ще му покаже сам, че не е справедлив.

При един сблъсък със съученик Лун използва малък трик. След няколко разменени юмрука, докато се боричкаха, една саксия падна на главата на съперника му. Това бе първата самостоятелна победа на Лун.

След училището го причакаха четири човека с намерение да му хвърлят един пердах за нечестно спечелената победа. Причакаха го в коридора до физкултурния салон. Пресрещнаха го и без обяснения се хвърлиха отгоре му. Лун се прибра порядъчно насинен, но доволен. И четиримата му противници имаха по едно изкълчване. Не бе използвал Силата, а само научените хватки.

Интересното започна след седмица. Нападателите един по един започнаха да изпадат в комични ситуации. Един се подхлъзва сам-самичък на стъбището и се търкаля без никой да го е спъвал. Друг се полива случайно с амоняк в час по химия и сам си разкъсва дрехите. Третия при прескок на магаре се подхлъзва и се разчеква като жаба. Първия му съперник докато запалва цигара запалката избухва в ръцете му и го опърля. Случайности!

Дарт Клин следеше с радост в душата си как тъмната страна разцъфва. Успехите усилват вярата в Силата. Сега бе време за най-важния урок на тъмната страна.

— Лун, добре си играеш с враговете си.

— Откъде знаеш Дарт Клин. Не съм ти се оплаквал.

— Твоето могъщество расте. Справи се отлично. Ще ти кажя „Нещо Важно Аз“. Не си играй никога с враг, колкото и да е слаб. Най-много провали са нанесени на рицарите от безпомощни наглед противници, когато не са знаели кога да спрат. Унижаваните стават подли. При честа употреба на едни и същи похвати намират противодействие. По-добре убий с един удар, счупи с един удар, победи с един удар. Започнеш ли да тормозиш безпомощен, подценяваш враг. Много рицари така са загинали. Не се поддавай.

— Нали това е могъществото на тъмната страна.

— Не Лун. Това е слабостта на тъмната страна. Хубаво е да използваме слабостите на другите. Да издевателстваме е наша слабост. Сила е да победиш силен. Слабост е да унижиш слаб. Дори императора от това загина. Помни това за да живееш дълго.

— Как могъщ воин като императора ще бъде победен от безпомощен?

— Ако беше убил младия си нападател с един удар — всичко щеше да е наред. Но той започнал да го пърли бавно пред баща му. Предизвика съчувствие и бащиния гняв го уби. Той ме е учил да не се поддавам на удоволствието да унижавам, а сам се поддаде. Няма велики пред Силата. За да я ползваме, да внимаваме всеки миг трябва, иначе тя ни погубва.

— Говориш като джедай.

— Аз съм джедай. Велик ще бъдеш ако разбереш, че Силата няма тъмна и светла страна. Тъмни и светли сме хората които я ползваме, нашите цели и методи са тъмни и светли. Звездата Лонтай дава живот и го изгаря, водата дава живот и го отнема. Те не са нито добри, нито лоши. Нищо не е само тъмно или само светло пред Силата. Аз съм от тъмната страна, защото използвам тъмната страна на враговете си. Това опасно е за несигурни в себе си. Нямам време да чакам да укрепнеш и да откриеш всичко сам. Както тъмната страна разколебава светлите рицари, така и светлата разколебава тъмните. Те ползват само половината сила. Аз ти я давам цялата, и двете и половини.

— Много е объркано.

— Не е нужно да разбереш всичко веднага. Когато дойде време ще си спомниш всяка дума. Дано си я спомниш преди битката, а не след нея. Победата усилва вярата, а поражението ни прави разумни. Виждам изпитание пред теб и клопка. Ще бъдеш сам. Не мога ти помогна много.

— Не знаеш ли какво.

— Не зная. Усещам само.

На другия ден Лун отиваше на училище. Близо до входа видя и четиримата си противници седнали на оградата да го гледат радостно. За миг вниманието му се раздвои. Зад гърба си чу рев на мотор, който се носеше право към него. Хвърли чантата си зад себе си и със скок се претърколи в локвата.

Моториста пльосна в локвата до него прегърнал чантата му. След миг машината се заби в оградата. Предното колело се смачка. Мотора тракаше равномерно, както бе полегнал и задната гума пръскаше кал върху двамата пльоснати в локвата.

Лун се изправи пръв. Взе си съдраната чанта. Огледа моториста който също се надигаше. Беше от търгашите които продаваха всякаква забранена стока на учениците.

— Мотора ми… Ти го повреди… — изръмжа той и се хвърли отгоре му.

Отзад се приближаваше още една отрепка. Лун избягна първия удар, но втория улучи рамото му. Почувства, че другия, зад гърба му има нож. Лун нанесе неочакван удар с чантата по главата на задния без да го вижда. Чу хрущенето на ученическия си компютър в главата му.

Моториста замръзна при вида на свличащия се в локвата негов съюзник. Лун побягна към училището. Моториста го подгони, след няколко крачки закуцука и спря.

Като се обърна пред входа на училището и видя, че никой не го гони Лун спря. Успокои се, макар краката му още да трепереха. Това се казва клопка. Четиримата бяха платили на отрепките да го ступат. Сега вече щеше да е цел на всички отрепки. Лошо му се пишеше. Щяха да го причакват, докато не го смачкаха. Те така вдъхваха страх в учениците, той бе влязъл в конфликт с тях.

Окалян и с раздрана чанта не влезе в училище, а тръгна към гимнастическия салон. Заобиколи го. Прескочи оградата и тръгна към хотела криейки се.

Като се прибра майка му я нямаше. Изплака всичко на Дарт Клин, който кимаше самодоволно и одобрително.

— Мъдро си се бил и мъдро си се изтеглил! — Дарт Клин не каза избягал. — Лоши са те. Не бой се. Все ще измислим нещо. Слабости имат. Трябва да победиш. Не може да се бяга вечно. При явен сблъсък може да убиеш някого и трябва да се бяга пак. Аз знам това. Банда са те и ще те преследват до успех. Помощ ти трябва. Утре ще бъда наблизо, както беше с твоя приятел от селото — Пандиза. Ти ще усилваш моята сила и ще използваш моя опит. Връзка има между нас.

— Не може винаги да идваш с мен на училище. Страх ме е.

— Страхът, ако не те парализира усилва Силата. Не е лошо.

— Парите са тяхната слабост. Платили са им да ме нападнат. Можем да им платим да не ме закачат. — С надежда промълви Лун.

Дарт Клин го погали по главата:

— Не. Не може. Дадем ли веднъж пари, те ще искат още и още и ще стават все по нагли. Това е пътят към робството.

— Тогава да ги убедим да си търсят парите за смачкания мотор от четиримата ми съученика.

— Браво демонче малко. Тъмните мисли извират между рогцата ти. Добре съм те учил. Браво. Ще се подготвим за утре.

Както се и очакваше на другия ден го причакаха няколко от местните бандити. Минаха покрай невзрачен старец който продаваше семки. Безапелационно си взеха няколко пакетчета без да плащат и се насочиха към Лунгрен.

Той ги очакваше застанал достойно и сериозно. В ръката си държеше нещо подобно на голям прожектор. Беше обещал на Дарт Клин да не го използва. Тренировъчния светлинен меч му бе необходим за самочувствие.

— Ся ни падна, копеле гадно. Де шъ бягъш!

— Няма да бягам.

— Шъ тъ убия. Искам си парите. Веднага.

— Вземи си ги от тези който те пратиха.

— Не ми приказвай, чи…

Тартора се хвърли към него. Сграбчи го с намерение да го души. Прожектора се допря до слабините му и Лун го включи за момент. Оня разпери ръце и изрева. Хвана се за слабините и се сви на кълбо.

— Ритна ли го? Ся вечи умря… — Един от другите се хвърли към него, но се задави и се хвана за гърлото.

— Търсете си парите от другите! — твърдо каза Лунгрен.

— Правилно! Ще си търсим парите от другите — изквича свития на кълбо, застанал на колене. Остриганата му глава се тресеше.

— Те са виновни! — продължи Лунгрен.

— Те са виновни! — Хриптящ звук се изтръгна от държащия се за гърлото и гледаше като натровен.

— Те са виновни мамка им. — Допълниха в един глас другите двама.

— Не е добре за вас да ме закачате. — Продължи Лунгрен.

— Ако те закачим ще станем за смях на децата. — Отговориха в един глас и четиримата. — Добре, че ни отвори очите. Ама, и ние сме едни. Веднага се сетихме, че те са виновни, мамка им. Бял ден няма да видят гадовете. Така да ни натресат! Мамка им!

Едно момиченце постоя пред стареца с протегната ръка с дребна монета, но той гледаше с празни очи в друга посока. Ръката му машинално погали детската главичка, но не посегна да вземе парите и продължи да гледа безизразно в празното. Девойчето кимна с благодарност, прибра парите си и припна при приятелките си.

Още едно момченце отнесе безплатно пакетче. Като приближиха гамените, другите деца отстъпиха. Взеха си по още едно пакетче и се изнизаха покрай оградата. Лунгрен подаде на Дарт Клин дребна монета, взе си едно пакетче и влезе в училище. Децата пак наобиколиха стареца докато му свърши цялата кошница.

ЗОВА НА СИЛАТА

Дарт Клин знаеше, че използването на кристала при обучението на Лун рано или късно щеше да доведе някой рицар-джедай. Страхуваше се от този момент, защото бе много вероятно да дойде стар враг или млад разбойник — все едно. Щеше да го убие или да ги убие и двамата. Хората които владееха силата се привличаха. Дори да отстрани първия ще дойдат още. Въпреки това желанието да обучиш ученик през всичките векове е било по-силно от всичко.

Пробуди се посред нощ и усети нечие присъствие. След толкова години бездействие за да не издаде присъствието, нарушено единствено от находката на Лун, му се стори приятно. В близост Силата се вплиташе и той почувства прилива и. Дойде време.

Сутринта разгледа списъка на новите гости на хотела. Никое име не му говореше нищо. Или се е представил под чуждо име или бе новоизлюпен. Превъртя възможните комбинации. От необучен, но роден със силата до стар джедай. За необучен бе твърде силен. Поръча чай от клеор и зачака в раздвижването да види новите лица.

Лицето което го интересуваше се появи зад него. Обърна се рязко и въпреки, че бе видял много се учуди безкрайно. Една муцуна на плъх го гледаше. Шестдесет килограмов плъх без опашка с плавателна ципа и на шестте си крака. Янгул! Такъв джедай не беше виждал! Дарт Клин постави ръка на светлинния меч и без да го изтърва от очи кимна.

Янгула отстрани три от крайниците си от тялото и също кимна. Както му е реда зачака по-стария да го заговори.

— „СилаДаЕСтебКлинСъмАзМирИСтаростСъм“.

— „СилаДаЕСТебКлинКъркМархСъмАзНеЧулПодвизиТи“.

— „АзНеЧулТиСилаСъбираСилни?Тук“.

— Пристигнахр тукр вчера. Товар за малъкр корабр търся.

— Говориш добре като човек! Този хотел е далеч от бизнеса. Тук трудно ще намериш товар.

— Ти си товара Клинр.

Ръката на Дарт Клин стисна здраво светлинния меч.

— Стар съм за далечни пътувания Кърк. Върни се сам и ме остави да си доживея старините.

— Изпратиха ме да открия и взема. По добре ела. Не бъдешр пленникр, а гостр.

— На кого? Кои те изпрати?

— Човекр.

— Как му е името?

— Учителр.

— Кажи на Учител, че съм стар и умирам. По добре да не вижда тъжния край на един стар джедай. Силата да е с него.

— Три дни ще моля.

— А след три дни?

— Ще изпълня мисията си.

— Ще ти бъде трудно.

— Няма лесни мисии.

— Кажи на учителя си кой съм и колко съм стар, той сам ще се откаже да ме взема.

— Като разбере сигурно ще се откаже. Ще бъда тукр да моля три дни.

За Дарт Клин това бе добра новина. Учителя беше далеч.

— Защо си дошъл толкова далеч от своите светове?

— Джедайте са рядкостр и търся ученикр.

Дарт Клин се засмя искренно. После се сепна. Той търсеше Лун.

— Как стигна до тук?

— Вземахр товар и силата ме водеше.

— Не си дошъл тук специално за мен?

— Силата ме водеше.

— Твоя Учител кога те прати?

— Преди да срещне нов човекр. Джедаите са винаги учителр и ученикр.

— Кой победи?

— Не знамр. Не се върна и не каза къде отива. Знаеше, че няма да се върне и ме освободи. Предстои ми велика борба. Учителр каза да започна само с ученикр.

— Обучен ли си докрай? Истински джедай ли си?

Сега Кърк стисна светлинния меч.

— Ще моля три дни. Можеш да ме изпиташ и по-рано!

— Прости ми Кърк Марх. Не те познавам. Не знам кой те е учил.

— Човекр! Учителр!

— Аз също съм човек и учител. Разбираш ли Кърк Марх?

— …!

— Погостувай ни Кърк Марх. Нека се опознаем.

— Три дни, Клин и вземамр ученикр ср тебе или презр тебе!

Сега Дарт Клин се увери, че наистина е обучен. Поеха заедно нагоре. Каква ли велика борба водеше Янгула? Със сигурност нямаше лесно да се откаже от намерението си да вземе Лун за ученик. Едва ли обаче Лун щеше да иска.

— Кърк Марх, кажи какви подвизи е направил твоя учител!

— Защитаваше нашия свят от разбойници. Не беше воинр, наср направи воини. Наука ни даде. Пристигна ср алкони и се обърна срещу тях. Много години ни учи след като разби първия им опит да ни поробят. Алконите гледаха на нас като на храна и роби.

— Твоя учител жена ли беше? Дора Касина? Тя изчезна при някаква алконска експедиция с Моас Кик.

— Моас Кик? Да, бил неин учителр. Той взривил първия кораб на алконите със себе си. Следр много години дойдоха много кораби не само с алкони, с различни, и хора имаше. Тогава ме освободи да търся ученикр и изчезна. Ние обаче се готвехме за нападението през всичките тези години. Можем да се борим векове. Много скрихме, а те мислят, че сме същите — храна и роби. Сега ще разберат, че те са храна, а ние ловци. Ще се върна с ученикр да срещна тях.

— Не беше ли по-лесно да имаш ученик от твоята раса?

— Имам шест обучени джедаи със свои ученици. Учителр обучи още трима като мен и те имат ученици. Аз тръгнах да търся ученикр — човекр. Така иска Силата. Това е надеждата която ще крепи съпротивата много години дори да не се върна. Надеждата за помощ. Те знаят, че ще доведа великр воинр и се надяватр.

След дългия разговор Дарт Клин изпадна в размисъл. Точно това не одобряваше в методите на Йода и неговата школа за скаути. Всеки мошеник с жалостиви молби ангажираше джедаи да му свършат мръсната работа. Йода искаше да помогне на всички и разпиляваше силите им. Императора не държеше толкова на справедливостта, държеше силите си плътно и с една цел. Резултата бе същия — ред и законност, само, че с по-малко жертви. Сега какво — Аз — принца на злото, олицетворението на ужаса в Галактиката съм изнудван от хамстер да му предам ученика си. Докъде стигнахме?

После се зае да проверява верността на думите му. Янгул бе блатист свят без значение и нищо ценно в него. Между Алкон и Махед назряваше война и Янгул имаше значение само като база за нападение на противника. Който го завладее получаваше сериозно преимущество. Явно за сега Алкон успя. Дълго гледа обемното изображение на този клон на галактиката. Имаше само два стабилни свята на Човечеството наблизо. Какъв глупак съм. Дора Касина не е тръгнала на бой. Сигурно е запазила ембрион от Моас Кик, свършила си е работата и преди второто нашествие се е оттеглила в някой спокоен свят да срещне новия човек. Не му е казала къде отива за да не застраши живота на детето си. Да не се сетя! Явно дългата липса на контакт с жени му пречеше да бъде ефективен. — Брадясалата му физиономия се усмихна чаровно. Ще си имаме джедайско бебе!

Разгледа икономическите данни на Янгул. Експедицията на Алконите е била преди 32 години. Преди 24 години започва бурен икономически растеж. Янгулите овладяват две планети в собствената си звездна система. 20 милиона емигрират в 60 свята и назад се стичат луди пари. Вноса на стратегически суровини се увеличава 392 пъти! Като количество не е много, защото преди това са внасяли само гориво за мизерния си космодрум, където и без друго почти никой не е кацал. Ако всичко е отишло за отбрана и са толкова готови както казваше Кърк, на алконите много години щеше да им бъде интересен живота.

Вечерта като се срещнаха четиримата, Кърк Марх се държа скромно. Подари на Лун светлинен меч с разрешение на майка му и след одобрително кимване на Дарт Клин. На Дама Силана подари изключително красива кутийка от местен корал.

Тя веднага отвори кутийката, опули обезумели очи, изрева и се разрида. Кутийката се обърна и от нея падна венец от икалина, тукашна трева, която девойчетата сплитаха и носеха на китките си.

Единственото което се разбираше от думите и бе:

— Пар… Пар…

Дарт Клин загледа Кърк въпросително.

— Даде ми я агент на Махед. — Кърк се сви и окончателно заприлича на хамстер.

След малко като се успокои дама Силана започнаха въпросите към Кърк Мърх. За жалост той не знаеше много.

— Агента на Махед ми предаде венеца, назова планетата и коспорта. Толкова знаеше той, толкова. Джедая е отпътувалр с поръка да го предадатр на джедай. Казал, че джедая знае какво да го прави. Аз съм джедая и дойдохр. Търсих ученикр и доведе до тукр Силата мене.

Дама Силана с плаха надежда попита:

— Не знаят ли накъде е тръгнал? Той трябваше да е на мисия другаде?

— Може би е тръгналр по някаква следа и е стигналр до тях. От опасение от предателство не е казалр къде отива. И те не знаятр или не казватр. Дама Силана, не казватр и каква е била следата, вероятно пари или оръжие. Не знам. Може да е преследвал някого, може да е бягал от нещо. Не е бил на Махед. Само два дни на орбитален порт. Предчувствалр е нещо лошо, затова е поръчалр да предадатр венеца. Били са двама. Това знамр.

Дарт Клин го гледаше втренчено и отсече:

— Това знае!

— „ПредТиИстинаСамоМожеДартКлинВеликТъмен“.

— Тъмен??? — Дама Силана пак избухна в сълзи.

Дарт Клин погледна Кърк Мърх с изпепеляващ поглед и той се сви още повече.

— Дама Силана, не се безпокойте! Това е само титла.

— Знам какво означава тази титла. Знам.

— Това което не знаеш, дете, е че съм лош само когато искам. Към тебе и към Лун съм добър. Обичам ви. Аз съм един грохнал, умиращ старец. Вие сте моето семейство. Моята надежда.

— Ти ще погубиш Лунгрен. Той е малък. Не искам да е тъмен, не искам!

— Аз само го уча да пише. Какво ще напише решава САМ.

ПЪТЯТ НА КЪРК МЪРХ

Трите дни на Кърк Мърх изтекоха бързо в догадки и съмнения. Дори и без насилие Лун искаше да го последва заедно с майка си. Дарт Клин нямаше работа тук, както нямаше работа и другаде. Все пак не искаше да си даде ученика. Негов си беше. Нека Мърх си намери някой хамстер. Нямаше сили да задържи Лун или да го възпре, затова щеше да тръгне с него по следите на баща му, както го примамваше Кърк Мърх. Трябваше само да се разберат, че Лун е негов ученик.

Разговора помежду им бе лаконичен и Кърк Мърх прие без уговорки. Държеше повече на собствената си мисия и ако нещо не и пречеше много го приемаше поне за сега. Той не беше във възторг от перспективата да се изправи срещу Дарт Клин. Не беше готов за такъв сблъсък с олицетворението на тъмната страна колкото и жалко да изглеждаше от страни. Това което бе чувал му стигаше и не желаеше новата страница на борбата със злото да бъде написана точно на неговата кожа.

Лун не чувстваше противоречие в себе си. В Дарт Клин и в Кърк Мърх силата имаше светла и тъмна страна. Когато Кърк говореше за поробителите на неговия свят въпреки цялата си вяра в светлата страна тъмната напираше отчаяно и го прогаряше отвътре. Дарт Клин с особено удоволствие говореше с него на тази тема и се радваше да гледа как от хамстерската глава извираше буйна тъмна река, галеше тъмните му мисли които разцъфваха и раждаха все по-демонични стратегии за бъдеща борба. Толкова зверски и изродени от злоба и омраза идеи дори той не срещаше всеки ден. Жалко, че Мърх не му е ученик. Какъв ти ученик? Беше готов, изпечен изверг, който в името на светли идеи можеше да почерни половината галактика. Само вярата му, че всичко е със силата на светлата страна бе несломима. Дарт Клин не се заяждаше за дреболии като вярата например. Другите мисли на Мърх му стигаха да блаженства с мисълта, че много зло се къпе в светли идеи за да пусне отровните си семена и вгорчи бъдещето на много поколения и раси. Май пак идват добри времена. Като гледаше този джедай на светлата страна се чудеше как ли би изглеждал злодей от тъмната и душата му преливаше от мрачни предчувствия и ужас — най-гадните мисли споходили го за негова радост.

Кърк Мърх също бе уверен в правотата и в силата си.

Корабът на Мърх бе стар малък куриерски кораб. Четирима можеха да пътуват само при добро взаимно желание. По принцип такива кораби се използваха за превоз на 3 до 5 човека на много далечни разстояния при спартански условия. Дама Силана се комбинира с хамстера в една смяна. Кърк с много усилия уреди някакъв товар, колкото да си плати горивото. Трябваше да носят сандъци с инфодискове по линия на културния обмен до някакъв забравен свят, почти непосещаван. Още с излизане в орбита измъкнаха сандъците отвън и ги закрепиха на корпуса. Така си осигуриха второ обитаемо помещение за почивка освен командната кабина. Изтласкаха и някакъв спътник на далечна орбита около звездата Лонтай с което си платиха храната и допълнителното гориво. Мърх се помота още малко докато намери един дребен астероид. Там бе оставил въоръжението на кораба. Монтираха го с Лун. Дарт Клин бе впечатлен от крайцерския разрушител, дълъг колкото самия кораб. Дано не им се наложеше да го ползват. Сигурно Мама Хамстер му го е подарила като пораснал за да не си играе с детски мечове. С такова оръжие шега не бива! Затова го е скрил далеч преди да кацне на този мирен свят. Ако се бе появил с него, щяха да им се изправят косите и да хвърлят всички ескадри срещу него. Навлизането в чужда планетна система с такова нещо си бе чисто обявяване на война. Можеше да разрушава кораби и станции, дори да нанася удари по обекти на самата планета. Вярно, че Мърх имаше само няколко средни заряда, но евентуалния противник не знаеше това. Само по времето на империята крайцери и кръстосвачи се перчеха с такива оръжия. Това обаче бе ново. Кой луд произвежда и продава такива неща? Пирати с такива оръжия могат да прекъснат пътищата и да върнат галактиката в каменната ера. Дребни диктатори могат да се изкушат да тормозят цели планетни системи. Тъмната страна като плевел бе избуяла сама. Какви времена идват! Сега да си млад.

— Мърх, ти вече си ползвал това оръжие?

— Някой не искаше да напусна Янгул. — отвърна Мърх.

— Сигурно ги подаряват по празниците вместо поздравителни картички?

— Махед ми го даде в знак на любов към Алкон. Намират се тук там от преди нападението.

— Добре сте пазарили.

— Бедни сме и вече си ги правим сами. — отвърна Мърх.

— Ако и Алкон ги има, любовта ще е взаимна.

— Има ги. Преораха Янгул преди да кацнат. Не знаеха, че и ние ги имаме. Затова не кацнаха всички. От време на време дори им ходим на гости.

Дарт Клин разбра колко е далеч от реалностите в своето отшелничество. Какъв свят се е навъдил. Май вече няма нужда от лоши. Има ги в изобилие.

Кърк Мърх от време на време тренираше Лун. По време на седмата им тренировка в присъствие на дама Силана и Дарт Клин при тренировка с учебен меч Лунгрен направи невероятен удар и огненото острие премина през единия му долен крайник и късата опашка. Замириса на опърлена козина.

— Четири на едно Дартр Лунр. — Безизразно отчете янгула и погледна изразително Дарт Клин. После допълни: — За менр.

Дама Силана се сепна и стана права. Две сълзи на мъка се стекоха по бузите и. Отпусна се и седна.

Дарт Клин не помогна повече на Лун. След 11 схватки светлинното острие пак премина през два от горните му крайници. Този път обаче не погледна към Дарт Клин. Победата бе чиста.

— Дарт Лун, почини си. Добре учиш падаун.

— Благодаря за урока джедай Кърк Мърх. — отвърна Лун.

Дама Силана при всяко титулуване на сина и с „Дарт“ трепваше. Обърна се към Дарт Клин:

— Той е малък и още не е джедай. Това „Дарт“ звучи грозно. Не го наричайте така.

— „СъперникДостоенКазаНаТой.СилаДаваИме“. — Отвърна Дарт Клин.

— „ПобедаДжедайТой-ИмеДжедайТой“. — каза Кърк Мърх.

— „ПадунДжедайСразиТрудноМного.ПадаунУспя.ДостойноИме“.

— Не искам да става тъмен джедай! — Сълзите и пак закапаха.

— Победи той с болка от 16 обгаряния и много гнявр. Опитай болка ти. Тогава разбереш ти гнявр. Тъмна страна гнявр. — Като каза това Кърк Мърх взе тренировъчния меч от Лун и го подаде на дама Силана.

Тя го взе нерешително. Включи го и зае някаква позиция.

Кърк Мърх се поклони и включи своя меч. Нападна четири пъти докато пробие защитата и. Светлинния лъч премина през средата на бедрото и. Тя се свлече с писък, ръката и се завъртя и преди лъчът на Мърх да се е върнал за защита нейния се заби в средата на тялото му до половината.

Мърх отново зае бойна позиция.

Дама Силана нападна първа и изяде един лъч по задника.

Мърх отново зае бойна позиция.

Дама Силана нападна по-предпазливо, но гнева прекипя и го посипа с четири бързи еднообразни удара. После когато Мърх вдигаше да отбие поредния удар отгоре тя го посече странично.

Кърк Мърх бе сразен и вдигна очи към Дарт Клин който бе сразен не по-малко от него и вдигна красноречиво ръце, че не и е помагал.

— Дама Силана, Пар ли те научи на това? О, Сил-Мама!

— Да.

— Много си взела от него! — Дарт Клин одобрително закима.

— Сега какво? Дарта Силана? Тъй ли ще ми викате?

Кърк Мърх застана мирно и се поклони.

— Благодаря, Сил-Мама.

— О! Мама! Защо и аз не съм „Дарт“.

— Ти за болката на Дарт Лун се би. Пар ти е оставил не само дете. Кръвта ви се е смесила за много време. Имаш сила малко и от Лун. Така е с жени и майки на джедаи почти винаги.

— Не знаех това Дарт Клин. — Кърк Мърх пак се поклони.

— „СилаМногоСтраниИма. НикойВсичкоНеЗнае. МалкоСилаСМногоЛюбовКъмПарВодиПравоТи.“ Силата да е с теб Сил-Мама.

Дарт Клин и Лун потънаха за седмица в почивните камери. Стария джедай спеше като магьосник от приказка с отворени очи. Дама Силана и Кърк Мърх щяха да ги последват след седмица, след като подготвят кораба за скок и го насочат прецизно. През това време докато бяха сами често тренираха заедно и се сближиха. Много добрина усети тя от него и много нежност. Никога не си бе представяла, че един извънземен хамстер може да я разнежи.

Както бе седнала в него и Кърк Мърх се опитваше да я научи да жонглира с леки предмети я прегърна нежно и каза:

— Бяхр близъкр ср Човекр-Учителр.

— Ти! — Дама Силана разбра точно.

— Да! Много време. Не истински роден джедай аз. Нещо като Кърк-мама без дете. Любов от Човек даде на мен Сила. Наш свят и война зависи от Сила и Човек даде Сила с любов.

— И как.

— Не толкова различни външно. Генетично несъвместими, но външно близки за любовр. Правилр дълго. Ти близка си ми.

За своя изненада тя откри, че тази мисъл не я отблъсква. Не беше джедайски трик. Просто не я отблъскваше. Затвори очи и заби глава в козината на врата му. Обхвана тялото му с бедра, а той я прегърна с шестте си крайника. Отвори очи само за миг когато го усети и пак ги затвори.

Като се отпусна до него не вярвайки на себе си, че се е сближила с янгул и не е ужасена от тази мисъл той и каза нежно:

— По вашия стандартр и аз съм жена, и мъжр едновременно.

Дама Силана се притисна в него. Беше и все едно какъв е.

Кърк Мърх го мъчеха тежки мисли.

— Сил-Мама, мисля, аз не отначало джедай, аз като теб. Като Мърх-Мама. Не казал за ефект на близост Учител. Искал да вярвам, че Сила имам много. Аз просто войн.

— Не Кърк. Джедай си. Обучен си. Не е толкова важно колко сила имаш, а как я използваш. Завършил си обучението си.

— Не сигурен за Сила. Учител дал от себе сила на нас. Затова пратил за истински джедай мене, ясно.

— Дарт Клин е от тъмната страна! Разколеба те! Уби те без бой. Това е тъмната страна. Разбираш ли?

— Щом това направи на приятел? Не вярвам на себе си! Лошо съмнение за мене е това! Трудно ще го преодолея. Учител дълго ми е говорил за тъмна страна, но е много по лошо. Убива бавно.

— Не се давай на тъмната страна Кърк. Аз съм с теб. Заедно имаме повече сила. Ти се бориш за своя свят, аз за своя син.

— Затова не искам детето ми да стане като Дарт Клин!

ОРБИТАТА НА МАХЕД

Двете смени се разбудиха преди да навлязат в орбита около звездата Махед. Дарт Клин само клепна с очи и отпусна меча за да даде да се разбере, че е разбрал сигнала за ставане. Влезе в командния мостик преди Лун с шлем. Матовите стъкла дълго и безизразно гледаха дама Силана. Тя почувства подлата му усмивка, но застана гордо и гледаше право в лъскавия му шлем и матовите стъкла. От Пар знаеше, че не бива да се отстъпва пред тъмната страна дори и да си сгрешил, а тя не мислеше, че е сгрешила.

— Какво има, Дарт Клин?

— Нищо. Той е пил от тебе.

— Знам. Тебе какво те засяга?

— Това е органът им за хранене, ако не знаеш. Би смукнал малко кръв и от мене, за да стане малко по-силен.

— Дай му тогава.

— Може и да се наложи. От самото начало ми се стори слаб за джедай, но е прекрасно обучен. Нали не се сърдиш, че аз винаги подслушвам, дори когато спя.

— Свикнала съм на джедайски похвати, Дарт Клин.

— Да, Сил-Мама, знам. Ще му предложа няколко малки дози кръв, но без близост. Не те съдя. Нали сме съюзници поне за сега.

Проклета да е тъмната страна. Дама Силана се почувства като употребена и измамена. Всъщност какво променяше това? Тя търсеше съюзник и го намери. Дори го направи по-силен и по мотивиран. Как все пак не е разбрала и го е приела като мъж. Няма значение. Дори Лунгрен можеше да му даде малко кръв, ако трябва. Учуди се от себе си! Разсъждаваше безстрастно като джедай. Тогава забръмча комуникатора:

— „Опознат Янгул Мърх Тук Махед = ((7яхгф Дай Код Секрет“.

— „Махед Код Секрет = Йъщщ7ЮюЧрБ“.

— „Код Стар Дай Янгул Код Секрет“.

— „Янгул Код Секрет = ЯлЧЬДю8¤“.

— „НаПрицелТи. НеДемонтирайРазрушител. Чакай = Страж Приеми“.

— „Р=ОК“.

— „Р=ОК“.

Дарт Клин и Кърк Мърх се спогледаха.

— Сигурно е много напечено. Не искат да демонтираш разрушителя си? До теб ли са допрели да им браниш планетите? И ни прехванаха на шест пъти по-голямо разстояние от обичайното.

— До обичайното разстояние няма да ни допуснат.

— Сигурен съм. И аз не бих пуснал и брат си на изстрел разстояние с разрушител, дори да го държа на прицел.

— Лошр знакр. Обръщамр корабр срещу зведи.

Секунди след началото на маневрата огнен сноп почти близна корпуса. Изстрел от много далеч, макар и добре премерен.

— „Тук = ((7яхгф. Янгул Движи Се! Обсада“.

— „Р=ОК“.

— Сега се проясни. Да се омитаме от тук.

— Гориво само до тукр има. Маневри само. Стражар докара.

— Дано докарат гориво. — Включи се Лун.

— Каратр. Махедр стриктни. Азр отива бавно към Махедр. Тукр сме близка целр.

Лавираха упорито много часове наред докато се смесиха с множество кораби и орбитални станции и престанаха да са привлекателна цел. Огъня се пренасочи към по-големите обекти, където вероятността за поражение бе по-голяма. Стражевия кораб ги срещна и след рутинна проверка ги снабди с всичко необходимо. Там бе и един цивилен Махед който надълго ги разпитва. Никак не обичаше да отговаря на въпроси. За Колонтин Бесс и Пар Милан обаче се разприказва. Той работил с тях навремето от страна на Махед. Даде цялата необходима информация каквато е била по времето на тяхната мисия. Ставаше въпрос за много пари и оръжия, за незаконен трафик на всичко забранено към Монок. За отбелязване беше, че не каза само за далаверите на алконите, но изброи и махедските игри по тези времена. Такова откровение можеше да си позволи само, ако заема много висок пост. Дарт Клин обаче разбираше и скоро разговора стана интересен само за двамата. Спомена за джедай движещ всички ходове на мръсната алконска търговия, но данните бяха доста оскъдни. Даде да се разбере, че живота под обстрел дори да е интересен, не е много весел и всеки който иска да помогне е в полза. Отиде си незабележимо за махедец, тежащ поне 200 кила. Те бяха едри кресливи създания, хуманоиди с пропорции на нещо между магаре и мечка. Все пак всички от стражевия катер бяха по-дребни от този който говори с тях. На Махед големината определяше ранга на махедците.

Най-важното, действието се е развивало на Монок, където той е бил резидент на Махед по тези времена. Били са в орбита около Махед. Получили са информация. Имали са мисия на Монок, където са работили заедно и по обратния път за Махед са изчезнали.

Докато стояха на орбита, прослушваха местните телевизии. Живота в световете на Махед бе добре организиран, поне това което им преведе механичния преводач. По принцип на всеки се осигуряваше жизнен минимум и почтено занимание. Таван обаче нямаше и всеки можеше да работи, богатее и трупа тегло според възможностите и желанията си. Характерно бе, че в тяхното общество децата не наследяваха и общественото положение и имуществото на родителите си. Всеки се издигаше сам. Това активизираше обществото им и те така обясняваха постиженията си, като плод на усилията на всеки индивид за по-добро лично положение, с което помагаше и на цялото общество да се развива по-добре. Нямаше начин родителите да не помагат на децата си, но общественото им положение съответстваше на техните възможности.

Лун бе заинтересован от общественото им устройство. Дарт Клин считаше тези идеи за вредни. После дълго обяснява на Лун недостатъците на иначе прекрасно изглеждащата система и евентуалните изкривявания които се получават след време и я израждат. Тази система е добра за кратко време в период на войни. На Земята, тяхната прародина, е била експериментирана многократно и винагиховите сензори на шлема не работеха поне от няколко години, но усещаше, че го прави майсторски и безшумно.

На кого му е притрябвал старческия му живот. Тук никой не знаеше нищо за него и миналото му. Появи се от никъде преди десетина години. За дребни монети купи изоставена къщурка на самия край на малкото планинско селце. Всички решиха, че е от близкия град. Съпругата му е починала наскоро и мизерията го е подгонила, а селото бе бедно и живота евтин. Хората бяха доверчиви. Взеха го за просяк. Лепна се е проваляла както и всички други. Остана само заканата на Дарт Клин към Лун, че ще разнищят историята нацяло, като явен пропуск в неговото обучение, защото Лун не разбра нищо от приказките на Дарт Клин за военно-ленната система на ранната османска империя и годините на комунистическия възход и причините за тяхното сгромолясване. Дарт Клин остана изумен, че Лун няма най-малка представа какво е религия и кой е Бог. Твърдението на Лун, че да палиш за Христос, да колиш за Аллах, да разстрелваш за комунизъм, да тровиш за Фюрера и да бомбардираш за демокрация е една и съща болест на убийци докара Дарт Клин до бяс. Малкия поне не нарече джедаите убийци в името на Силата.

Каква младеж се извъди. В нищо не вярва и нищо не я интересува. Достраша го, че ще остави света на такива.

По време на престоя им Махед загуби една орбитална станция, един ударен катер и получи над 100 попадения на самата планета. щетите бяха сравнително леки — 129 загинали. Едната от бойните им станции улучи алконски разрушител и това бе голяма радост за домакините. Единствената добра новина от последния месец.

С няколко ловки маневри заредения звездолет премина през рядката мрежа на кръжащите разрушители. Люшкането бе особенно неприятно и ги залепваше по стените. За сметка на това спорадичния обстрел не ги застраши сериозно. При един добре пресметнат вираж среден алконски разрушител им кацна на мушката и Кърк Мърх го поздрави с един изстрел. Намираше се границата на чувствителността на радарите и не очакваха да го улучат. Въпреки това Дарт Клин след двадесетина минути залепи шлема си на бордовия телескоп. След малко подскочи:

— Попадение! Браво Мърх. Джедайски изстрел.

Главата на янгула се разтресе от гордост. И с просто око през илюминатора се виждаше огненото зарево което изгря на фона на звездите за няколко секунди.

— „БравоЯнгул. ВинагиСиДобреДошълОтновоТукМахед“ — последва поздрав и от домакините.

Всъщност блокадата на алконите се състоеше от по стотина разрушителя които системно тормозеха Махед на всяка от деветте му обитаеми планети около пет звезди. Изглежда Махед им отвръщаше със същото и двете страни като нямаха сили за по-мащабни операции се изтощаваха взаимно. Никой не знаеше колко време може да продължи така. Сигурно хиляда години. Може тези които са започнали конфликта за търговския път да измрат и на следващите поколения няма да има кой да им каже за какво всъщност е войната.

Стрелбата по тях се усили, но от много голямо разстояние. Не е все едно дали се целиш в цяла планета или в камион около планетата от едно и също разстояние. Постепенно стрелбата се разреди и затихна, а мрежата остана далеч под тях. Не се опитаха да ги гонят. От близък алконски разрушител изпратиха два малки кораба подире им, които се опитаха да ги достигнат преди да са набрали скорост за напускане на звездната система. Свирнаха няколко залпа по курса им, но не бяха готови за междузвездно преследване и се отказаха. Знаеха къде отиват и сигурно им залагаха клопка в околностите на звездата Янгул. На самата граница направиха лека корекция която ги държа двадесет минути залепнали на стените и се отправиха към звездна система Монок. Ако все още ги следяха прецизно можеха и да се ориентират. В това направление имаше три възможности. Монок минаваше за техен приятел и бе малко вероятно да се усъмнят, че ще отидат именно там. Може би щяха да заложат капани навсякъде в това направление.

Влязоха в обичайния график на дежурство и почивка. Дежурствата преминаваха в усилени тренировки и обучение. Силата оставаше единствената им надежда и опора. Монок бе далеч, времето на полет — достатъчно.

МОНОК

По време на дежурството на Дарт Клин и Лун настъпи безпокойство. Лун се взираше в размазаните петна на звездите. Дарт Клин го държеше за ръка. Нямаше нужда от приказки. Лун усещаше близостта на баща си. Безцеремонно Дарт Клин започна намаляване на скоростта и събуди дама Силана.

— Сил-Мама, Лун чувства баща си.

— Аз не съм сигурна.

— Нека Мърх спи. Не би приел още едно забавяне на похода си към Янгул. Там ни чакат и ще ни гръмнат преди да сме мигнали. Имаме гориво за едно ускорение и едно забавяне. Горивото за едно забавяне изтича в момента. Можем да отидем само до една звезда и само до две планети на същата звезда и само едно кацане с аварийна капсула без право на излитане. Помислете добре. Изберете къде да пренасоча кораба. Вие по-добре от мен трябва да почувствате къде е Пар. Жив или мъртъв, вие можете да го почувствате. Оставете се на Силата. Нека тя ви води. Ако сгрешим, втори опит едва ли ще има. Не ви плаша.

Дама Силана и Лун се отпуснаха и започнаха да медитират. Дарт Клин посочваше близките звезди. Много пъти и двамата казваха „Не“. Няколко пъти единия казваше „Не“, а другия „Да“. Единствения път когато и двамата едновременно си помислиха „Да“ Дарт Клин си свали любимия шлем и направи гримаса. Добре, че те още медитираха и не го видяха. Постави си шлема отново и се вгледа в безименна звезда на която само компютъра знаеше номера в ззвездния каталог. Мъртви планети около умираща звезда — студена и червена. Ако компютъра не я бе отбелязал специално, нямаше да я забележат освен с инфрачервен телескоп. Толкова студена, че не излъчваше светлина поне във видимия за хора спектър. Превключи шлема на инфрачервено зрение. Сега едва се забелязваше. Едва доловим импулс на Силата? Дарт Клин се замисли дали ще е добре да го открият. Сигурен беше, че не е жив. Както впрочем бе сигурен, че не е мъртъв. Само да е там. Силата заблуждава човек, ако много иска нещо и приема желанието си за воля на Силата. Сега Лун бе вече юноша и нямаше да миряса докато не намери баща си жив или мъртъв. Нека бъде така.

Пренасочи кораба много плавно без да губи скорост. Това не им спести неприятни усещания. Като приключи маневрата през люка се показа хамстерска глава. Сам е излязъл от хибернация! Явно бе подценил силата на янгула. Вярно, че му даваше и от собствената си кръв, но чак това не очакваше. Тримата го посрещнаха спокойно и Кърк Мирх прибра светлинния меч. Дълго гледа командния екран и без да каже дума се довлече до креслото си и се отпусна. Нямаше какво да пита. Горивото за едно спиране или ускорение вече бе изразходвано на половина и то явно по решение на тримата. Все едно.

Започнаха систематично сканиране на планетите една по една. Тук Дарт Клин нямаше равен на себе си. Все пак бе карал същата подготовка като Колонтин Бесс и предполагаше къде може да се скрие един джедай. Откри кораба им на четвъртия опит. Бяха на висока орбита около отдалечена планета. Сближаването продължи около два месеца. Ако някой ги бе търсил, би ги открил без трудност. Поне ако е джедай. Сигурно са ги преследвали дълго и останали без гориво при доста висока скорост са използвали за спиране всичко каквото са имали — кислород и вода за да се установят на някаква орбита и после са потънали в дълбока хибернация. Замразили са се сами. Джедай би постъпил така само ако наистина няма друг изход.

Като се приближиха и се скачиха с кораба им никакви увещания на дама Силана не и помогнаха да отиде да види. Отидоха Дарт Клин и Кърк Мърх. Още с влизането си разбраха, че са ги намерили. Намерил ги е джедай, тъмен джедай. По стените имаше написано послание. Хибернационните камери бяха пренастроени за събуждане след 10 000 години. Функциите за поддръжка на паметта — изключени. Дори се бе подписал — Дарт Хук — едно от зевзечетата на Вейдър. Силата му стигаше само да се гаври с трупове, но подлостта му обхващаше половината галактика. Императора умираше за такива защото пред тях се чувстваше особено велик. Сигурно Хук се е продал на първия срещнат негодник след смъртта на покровителя си. После Дарт Клин се замисли. Погледна към Мърх, който изучаваше надписите. Той се обърна автоматично.

— Повредил е хибернаторите и тогава ги е събудил. Отлетял е преди да се разбудят и те са се замразили втори път сами осъзнавайки положението си, че едва ли ще се събудят с паметта си. Гад.

— Може и така да е станало. Сигурно е искал да прочетат надписите му. Вярно, оръжията са повредени за да не го поздравят за довиждане. Той обичаше да се надсмива над победените и едва ли би пропуснал да ги потормози още малко с гадни приказки докато те са се задъхвали. Не е преценил, че телесната им температура е била ниска веднага след събуждането и ако те са се замразили веднага пораженията не са големи.

— Да. Свързали са замразяване без регулатор и са влезли в хибернация веднага. Това е добре за тях. Били са подготвени.

— Като са спрели да му отговарят, не се е върнал да види какво са направили, защото се опасявал от клопка. Не е имал ученик който да изпрати да провери. Кърмовото оръдие е стреляло спорадично на посоки поне половин година, до изчерпване на заряда си. Умно! Само то е имало енергия от собствен източник. Другите боеприпаси са били изразходвани по време на преследването.

Не бе възможно да ги събудят без повреди при неконтролируемо замразяване. Дори да успееха, паметта им щеше да е безвъзвратно загубена. Можеха да пробват в хибернаторите на кораба на Мърх с голяма доза риск. Добре, че Дарт Хук бе повредил само управлението на хибернаторите, а не и паметта на първоначалното състояние. Бил е сигурен, че няма да ги намерят скоро, поне докато времето има смисъл.

— Сил-Мама, пригответе се да приемете телата на Колонтин Бесс и Пар Милан в двата хибернатора. Дарт Лун нека докара насам половината от кислорода, водата и горивото. Добре, че спестих доста при спирането. Малко по-бавно ще стигнем до Монок, но има и за двата кораба.

— К…как са те?

— Здрави като лед. Не храни излишни надежди Сил-Мама, поне в скоро време. Хибернаторите са били умишлено повредени и… разбираш какво следва. Надявай се втората осигурителна система да си е свършила работата. Старите модели имат резервна система.

— Има ли смисъл да мъкнем и техния кораб? — намеси се Мърх.

— Какво му е на кораба. И аз имам такъв. Няма да е излишен.

— Можем обаче да ги свържем, ако изхвърлиш разрушителя си. Този кораб е по-добър от твоя.

— Не! — отсече Мърх.

— Видя ли! Този тип кораби също има разрушител, само че вграден в корпуса. Това е боен джедайски кораб, а не пощаджия с пушка като твоя.

Кърк Мърх закара скутера до кораба си и Лун направи няколко курса да разпредели запасите. На последния курс дойде с майка си която върна скутера сама. Лун бе изпълнен с гордост от възложената задача. После двата кораба поеха пестеливо към Монок. Вече излизаха от звездната система когато два разрушителя се появиха като две звезди на другия и край. Добре, че вече бяха набрали скорост и двигателите бяха изгасени. Нямаше как да ги забележат от такова разстояние. Цялото пътуване до Монок за Лун бе изпълнено с тренировки и учение. Говореше човешки само с майка си. Дарт Клин тракаше като машина само на галакси и му погаждаше всевъзможни номера. Дори веднъж се събуди извън борда, на скутера на бащиния си кораб. Съвсем непозната машина с надписи на галакси на таблото за управление. Добра се доста трудно до кораба на Мърх без чужда помощ. Затваряше очи и си мислеше какво би направил баща му, ако трябва да включи двигателите или да направи завой и отговорите идваха някак естествено. Дори надписите на галакси му светнаха.

Там Клин го посрещна все едно, че нищо не е станало. Само дето учебния меч бе оставен при екипа за тренировка. Чак сега забеляза на колана си бойния джедайски меч. Там беше майка му и Мърх, заедно с двата хибернатора.

— Има още да учиш, момчето ми. Има. Ще се учиш сам покрай мен, Мърх или Колонтин и баща си, ако се възстановят. При тази скорост е опасно да се съберем лично. Много е опасно, но сме всички заедно с майка ти и двамата спящи джедаи. Тук са и те чакат за твоя голям ден. Колонтин Бесс — ученик на Йода и баща ти — Пар Милан също са тук. На колене!

Лун — вече юноша постави бойния си шлем и коленичи.

— Пред Силата, в присъствието на трима джедаи Колонтин Бесс, Пар Милан и Кърк Мърх тук лично, аз Дарт Клин те обявявам за джедай! Върви по пътя на Силата и Силата да е с теб Дарт Лун.

Това не бе празна церемония. Дарт Лун почувства как Силата го изпълва. Почувства как се свързва с Дарт Клин и Кърк Мърх, почувства Силата на Колонтин Бесс и бащината си любов от отворените хибернатори. Почувства майка си и звездите зад нея. Почувства прашинките които изгаряха в щитовете на кораба. Почувства Силата, все едно, че отново проглежда, както при първия излет с Дарт Клин.

Дарт Клин и Кърк Мърх се върнаха на кораба на Бесс, Лун и майка му останаха и двата кораба се разделиха.

Не след дълго получиха опознавателен сигнал от Монок и поискаха медицинска помощ. Приеха ги по стандартната процедура за посещение отправено от джедай Клементин с ученика му — някаква жена. Демонстративно джедаите пожелаха само почивка на далечна орбитална станция до излекуването на намерените от тях пострадали изследователи и попълване на запасите си, без да проявят никакъв интерес към домакините от Монок.

В това се състоеше номера! Лун и майка му се представиха като джедай с ученика си, за да могат Дарт клин и Кърк Мърх да останат встрани от вниманието.

Това успокои моноките. Не искаха неприятности с джедаи. Знаеха колко бойци и кораби изгарят при такъв конфликт, без гаранция за победа. Помнеха колко струваше последната алконска победа над двама джедаи и не искаха и да помислят за подобна цена. Алконите колкото и да им бяха симпатични, нека си решават проблемите с джедаи далеч от тяхната звезда. Все пак са само клиенти на оръжие като много други. Можеха само да ги следят от далеч докато напуснеха техния свят. После да правят каквото си искат. Странната комбина от янгул и човек си обясниха с това, че янгула като съюзник може да е на махедска служба и да вози представител, търговец или съветник.

Съветник Дарт Хук като чу за джедай Климентин ги посъветва същото. Не му се мислеше над възможността да е противник на Дарт Клин и искренно се надяваше да е пукнал дъртака. По-добре да е някакво нафукано недоучило хлапе със същото име. Чувстваше, че е хлапе, но чувстваше и могъща черна сянка зад него.

Никой не обърна внимание на махедски пощаджия дошъл да зареди. Като разбраха, че вози само някакъв важен дъртак и няма да купува нищо го забравиха на секундата. Уведомиха алконите да си разчистват сметките извън звездната им система и да си го следят те. Те са във война с Махед, но не и тук. Махед също е клиент за техните оръжия и технологии, и то щедър клиент.

Дарт Хук се престраши да погледне на орбиталната станция що за джедай е пристигнал заедно с помощника си и учениците. Без труд разпозна от данните на медицинския сектор кои са пострадалите и реши да ги ликвидира преди да са се възстановили. Беше късно да подкупва доктори. Беше закъснял. При разбуден джедай отрова не вървеше. Трябваше да ги ликвидира докато са немощни, каквото и да му струва и то сега. Добре, че джедая наистина се оказа юноша, а престарялата му ученичка будеше направо смях. Пред моноките номера можеше и да мине, но не и пред него. Жалка игра на нафукан хлапак мечтаещ за слава.

Нахлуха в жилищния сектор за хуманоиди под безстрастния поглед на стражата от моноки. Те нямаше да се намесят преди да е свършило клането. После имаше кой да плати щетите и Дарт Хук изобщо не се притесняваше.

Застанаха в редица пред Лун и дама Силана и без дума светлинните им мечове светнаха. Дарт Лун запали своя меч. Майка му също.

Единия ученик беше човек, другите двама бяха също хуманоиди от Касилкан и Дифур.

Четиримата нападатели се разкикотиха. Светлинния меч на дамата беше учебен, а двамата немощни джедай държаха мечовете си невключени, само обърнаха глави и чакаха екзекуцията си. Поне така изглеждаше за Дарт Хук.

Пар Милан имаше по добра връзка с дама Силана и щеше да я управлява в боя. Колонтин Бесс пое Дарт Лун. Мозъците им бяха спасени, макар телата да се възстановяваха по-бавно.

Един от учениците нападна пръв дама Силана и още при първите разменени удари неестествено майсторски удар премина през очите на нахалния ученик на Хук, който дори не си бе пуснал стъклото на шлема. Нямаше да се оправи поне половин час, въпреки, че отстъпи и бе решен да се отбранява дори ослепял за момент и истински щастлив, че поражението е само от учебен меч.

Другите двама след като се присмяха на некадърника, победен от жена се хвърлиха заедно с лидера си напред. Двамата се заеха с дамата, а Дарт Хук с младия джедай. Неочаквано един лъч посрещна удар който дама Силана нямаше шанс да отбие. Дарт Хук занимаваше Лун и с едно око погледна към новия джедай — някакъв хамстер от янгул, който след няколко разменени удара ученика Деник остави само с половин къса опашка и започна да си играе с него. Помощника му Дарт Ахон здраво притисна дамата и бе въпрос на време да и подпали корема. Един негов удар и изби учебния меч от ръката и той се плъзна към Дарт Хук. Ахон я остави на ослепения Сток и се насочи към незащитените легла на Колонтин и Пар.

Хук наби два страхотни удара на Лун и го ритна в бедрото от което той отхвръкна до стената, после се наведе да вземе учебния меч на дама Силана.

Учебния меч се изви в неестествена траектория и прелетя зад него. Могъщ рев разтърси стените на залата. Учебния меч се заби в задника му до половината и продължаваше да го гори отвътре. Наведен и крещящ Дарт Хук се извърна и видя зад себе си увисналия като на закачалка на бойния шлем на Дарт Клин черен плащ. Понечи да се изправи и насочи меча си към новия противник когато лъчът от меча на Дарт Лун мина под шлема му. Дарт Хук замръзна, после се строполи и главата му чак тогава се търкулна на една страна, а шлема на друга. Учебния меч продължаваше да цвърчи и да го пържи отвътре.

Ослепения Сток разбра, че е станало нещо непоправимо и понечи да съсече дамата която пазеше, но срещна Дарт Лун. Дарт Клин протегна ръце и Ахон се пльосна на стената. Мечът на Колонтин светна.

Деник престана да се бие и коленичи пред Кърк Мърх с угасен меч. Остави го на пода и отпусна ръце.

Ахон се хвърли да посече краката на Пар Милан, но срещна немощния меч на Колонтин Бесс. Втория удар пое включения меч на Пар Милан. Дарт Клин пак протегна ръце и жадния за победа Ахон пак пльосна на стената.

Оставен за миг без поддръжката на Колонтин Бесс, Дарт Лун най-после нацели меча на Сток и той угасна. Сток го помаха още известно време без някой да му обръща внимание. После осъзна поражението си. Остави меча си на пода и коленичи на посоки.

Ахон разряза стената и се опита да я прескочи червения пламтящ обръч. Една сила го лепна за пламтящия метал. Изскимтя и се свлече. Стисна здраво меча си и започна да се изправя. Дарт Клин също включи меча си и огнения лъч посочи пода. Ахон нападна като се стремеше към вратата. Дарт Клин отби. Пресече му пътя. Гледа го изпитателно няколко секунди и пак го пльосна на стената. Ахон изгаси меча си. Свлече се на колене и остави меча на пода.

— Ученици на Хук, Силата да го вразуми поне сега, ако искате да живеете трябва да ви превъзпитаме. Не можем да ви пуснем. Прекалено сте опасни. Аз, Дарт Клин вземам за помощник Дарт Ахон. Макар да е силен джедай, ако иска да живее, ще ми стане помощник.

— Откъде ми знаеш името? — процеди през зъби Ахон, като се държеше за обгорялото рамо.

— От тебе естествено. Този некадърник не ви е научил да си затваряте съзнанието, защото ви е нямал грам доверие. Кърк Мърх ти получаваш Деник. — Деник кимна, а Кърк Мърх се изпъчи. — Нали това искаше — „човекр-ученикр“. Дарт Лун, Сток от Дифур е за теб. Сигурно си много горд. Сега си и учител.

Сток от Дифур кимна в посока на гласа.

— Аз ще платя. Моноците не правят компромиси щом става въпрос за пари. Кредитите на взетия от Силата Хук ще стигнат. Вие се измъквайте бързо. Алконите ще реагират на излизане след орбитата на последната планета на Монок. Ще ви чакам на доковете.

Един офицер с калкулатор стоеше до Дарт Клин докато говореше и веднага щом свърши му показа сметката. Посочи мъртвото тяло и щом получи отговор, че Дарт Клин го взема, прибави още някаква цифра и пак показа калкулатора ма стареца.

ВТОРАТА ЛУНА НА ЯНГУЛ

Приближавайки звездната система Янгул умиротворителния флот се натъкваше на все по засилваща се съпротива. Неочаквано налетяха Фоти и секунди след тях Бундани. Разстоянието и точността на попаденията бяха съвсем извън границите на разумното. Само Дарт Клин стана много мрачен. Щетите не бяха пагубни, но за него бе пределно ясно, че нападателите не са обикновени бойци. Политиците напразно уверяваха, че алконските агресори са сами и изолирани. Доста цивилизации се намесиха срещу обединените сили безцеремонно. В рехавия умиротворителен съюз някои видяха опасност за интересите си. Колебаещите се светове се отдръпнаха и Алкон си намери съюзници. Още по лошо, нападаха с джедай, извън обхвата на радарите. Дарт Клин искрено се чудеше откъде се е навъдила толкоз сган жонглираща със Силата пред която обикновените бойци нямаха шанс? Нима всички правителства са работили по размножителни програми в тази насока? Светът вече не е същия! Време бе да си гледа старините и да не се прави повече на джедай. Нека младите да се перчат със светлинни мечове и да си мерят силите като млади козлета. Той не разбираше новия свят и не желаеше да го разбере. Взе си пленника и отпътува за Лонтай. Остави ги като пожела успехи и на двете страни. Тази война не бе негова. Нека който търси мъдрост и съвет да го търси там! Тия бяха достатъчно зли и подли и без неговата помощ. Всички болки и старческа немощ го притиснаха с пълна сила. Чувството, че е излишен го сломи. Само пое ангажимент да отнесе най-после материалите по линия на културния обмен от Лонтай които взе Мърх. Не бе в негов стил да злоупотребява на дребно — те си бяха платили и за него бе по-добре да се завърне с изпълнен договор.

Дарт Лун почувства неудържимо желание да спечели слава в безкрайни битки. Само колко млади джедаи му се струваха лесна плячка! Пръв се впусна да преследва и унищожава невидимите снайперисти стрелящи по обединения флот безнаказано. Още на осмия изстрел с подарения му от Махед джедайски боен кораб записа попадение по невидим стрелец, който стреляше извън обсега на радарите. Техниката не можеше да засече малкия кораб, но засече големия взрив станал след попадението. Възторга на войните които го посрещнаха го опияни.

Такава война никой не бе очаквал. Познатите от миналото мощни армади ставаха лесна плячка на невидими стрелци. Кълбото изтребители около крайцери и планетарни разрушители не вършеше никаква работа. Никой не ги нападаше в познатия стил. От нищото единичен изстрел превръщаше гордостта на флота в грандиозно зарево осветявайки звездната пустош за миг.

Изнасянето на флотската отбрана до границите на радарната видимост доведе само до няколко сблъсъка в познат стил и се започна стрелба от разстояния извън границите на всяка техника и представа за война. Единствения отговор бе да се приемат същите действия.

Насред нищото виси малък кораб, почти само оръдие и двигател. Джедай медитира седмици наред и внезапно стреля по усет, после един единствен ужасно мощен импулс и стрелеца изчезва от тази позиция и играта започва отново.

Експедиционните корпуси се топяха под унищожителния огън. Целта достигаха на моменти четвъртина от изпратените бойци. Останалите се изпаряваха с транспортите, независимо от всичко. Малки кораби се промъкваха по-лесно.

Нещо могъщо и злокобно определяше безпогрешно оптимална тактика за Алкон и неговите съюзници. Започнатата с толкова еуфория умиротворителна операция вървеше от зле на по-зле и при сблъсъка на двете коалиции нещата се влошаваха от ден на ден. Загубите растяха катастрофално, а надеждите за резултат се изпаряваха пред очите им. Някои от световете които не се намесиха в конфликта откровено подкрепяха Янгул и съюзниците му. Появи се и най-страшното — неорганични наемници — силикати. Кристална форма. Неразбираема и опустошителна като нищо познато. Появяваха се спорадично и сееха смърт и семената на своята нежива логика и растеж. Съюзниците никога не успяха да се докопат до нищо смислено и разбираемо, въпреки колосалните жертви които даваха за унищожаването на всеки силикат сеещ смърт из съюзните светове.

От пленени алкони разбраха, че само един Динкос — джедай може да контактува със силикати. Той бе мозъкът на всичко — пророк, магьосник и заклинател. Центърът на всяко тяхно начинание и действие. Стратег и координатор — всичко!

На Лонтай Дарт Клин отбиваше вълна след вълна от императори, президенти и диктатори на съюзниците, треперещи за своето положение и говорещи празни думи. Винаги предпочиташе три думи на джедай пред триста неносещи информация правителствени декларации предназначени преди всичко да не кажат нищо на никого и да величаят правителството което ги публикува.

Само сведението за джедай от Динкос го накара да потрепера. Императора бе самозванец на тъмната страна, а Динкос бе истинския властелин. Другите „Дарт“ бяха само негови сенки, страшни или жалки, но само сенки. Йода само бе намекнал за него смътно. Императора само веднъж каза кой го е обърнал към мрака — Динкос. Всички мислеха, че преди времето на Йода се е преселил във вечния динкоски покой, а се оказа жив. Не можеше да бъде победен нито с добро, нито с лошо или такива поне бяха преданията.

Периодично при Дарт Клин се събираха четеридесетте водещи джедаи от съюзните светове и той черташе след пост и медитация директивите които те претворяваха в планове и стратегии. Седмици прекарваше в отвъдното с Йода и подобни на него духове от всички поколения джедай на всички времена преди да изрече пет слова грохнал, немощен и отнесен. Ключът за победата изтръгна от императора — единствения който го е виждал и се е учил от него. Динкосите, които никой освен императора не бе виждал всъщност са изоставен експеримент на силикатите за органично-силикатна форма за атака на органичните светове. Силикатите не бяха живи и за тях времето не означаваше нищо.

Ликвидирането на Динкоса, който ръководеше алконите от втората луна на Янгул и се наричаше Ктон възложи на Дарт Лун.

Според откъслечните данни динкосите са биосиликати с размери от порядък на бивол до слон. Биологичната обвивка подхранва силикатния скелет. Тромави и самотни създания.

Дарт Лун пристигна в района на Янгул с ученика си Сток от Дафур и веднага предаде сигнал, че е дошъл да предложи помощта си като наемник. Плениха го и го държаха в метален сейф отделно от Сток.

Сток, който алконите познаваха като ученик на Дарт Хук дълго повтаря своята версия за битката в орбиталната станция на Махед, където загина техния любимец — Хук. Според Сток това е било клопка с участието на двайсетина джедаи водени от Дарт Клин. Това съвпадаше с данните от разузнаването. Дарт Лун бил там и преживявал от убийства по поръчка и комар. В края на боя, когато Дарт Хук бил мъртъв, а спътниците му пленени и той бягал, Лун се намесил на негова страна и под прикритието на алконски разрушители успели да избягат. Вестта за появата на Пар Милан и Колонтин Бесс за алконите бе истински неприятна. По-неприятна дори от загубата на разрушителите защитаващи бягащите Лун и Сток. Двамата съживени джедаи бяха разкрили източниците на доходи на Алкон и сега тези пари щяха да секнат. Наистина ставаше въпрос за много пари.

След известно време при Дарт Лун дойде един джедай алкон на име Абаха и го обследва. После го изпратиха на изпитателна акция с Абаха и ученика му. Това което Дарт Лун показа ги задоволи. Избиха щаба на един експедиционен корпус. Дарт Лун не блесна особено, но си свърши работата безстрастно и професионално. Платиха му и му върнаха ученика Сток с назначение в Алконския звезден флот като снайперист по далечните подстъпи към Янгул. Държаха го под наблюдение и Дарт Лун работеше съвестно. Гръмна няколко товара на съюзниците. Резултатите му бяха сравними с тези на другите снайперисти. Това успокои алконите.

Базата на алконските джедаи бе на втората луна на Янгул, за да могат да общуват с динкоса Ктон. Явяването на Дарт Лун пред него бе много рисковано и не можеше да се отлага до безкрай. Трябваше да научи възможно повече за него, същевременно да стои далеч от него и на всичко отгоре да го унищожи по някакъв начин. Реши да атакува без да рискува среща. При първата почивка избягна среща. От разменени реплики с алконски джедаи се увери колко опасни са срещите с Ктон. Нямаше шанс при втората си почивка. Добре, че присъствието на ученици не бе задължително.

Яви се пред Ктон и се поклони. Нямаше въпроси към него.

— „ДартЛунКойУчилТи?“.

— „ВеликКтонДартКлинУчил“.

— „ЗащоТиНапусналТой?“.

— „ДартКлинТъмен“.

— „ЗаключвашМислиТи. ТвойУченикОбърканЗнаяАз. УчиТой“.

Следващия въпрос на Ктон бе към друг джедай. Аудиенцията приключи. Самия Ктон стоеше зад бронебойно стъкло в блиндиран бункер. След срещата научи, че е имало атентати и дори са успели да го оставят във вакуум. Пострадала органичната съставка и се възстановил бавно. Това не навредило обаче на силикатния му скелет с който той мисли и действа.

Сток успя да намери бутилка флуор. Боядисаха я и я смесиха с другите бутилки хлор, които подържаха атмосферата на Ктон.

Излетяха на пореден лов за съюзнически кораби и скръбната вест за трагичната загуба ги настигна доста далеч от алконските сили. Повелителя Ктон се разтворил, в резултат на грешка.

Дарт Лун реши да не се връща специално да се поклони над тленните му останки. Малкия кораб не отговори, за да не издава позицията си, както се очакваше. Не отговори никога повече и след като измина време два пъти по-голямо от това, за което би му стигнал кислорода го обявиха за загинал и пред джедайския корпус посмъртно получи медал. Тихомълком военен съд го осъди задочно на смърт за предателство и конфискува всичките му джедайски заплати награди и премии за поразени противникови кораби, включително военната пенсия на евентуални вдовици и наследници. За всеки случай, ако някой някога ги потърси.

По-късно разбра кой оглави алконските джедаи. Съперничещата фракция разбра чие дело е разтварянето на динкоса и злите езици твърдят, че е ударила едно рамо боядисаната бутилка да мине контрола. Въпреки това посече с меч охраната и доставчика.

ЯНГУЛСКИЯ ВЪПРОС

На дока на орбиталната станция на Монок ги очакваше голяма изненада. Около станцията висяха няколко десетки джедайски звездолета. Бяха се събрали почти всички оцелели от тъмната и светлата страна. Синът и внукът на Дарт Клин бяха издирили Дора Касина и седем годишния и син Бартон Кик. Дарт Фур — най-верния ученик на Дарт Клин също бе там с неговия боен звездолет. Другите бяха събрани от къде ли не. Разни клонове и клончета изникваха около Махед, Алкон и Янгул. Много от тях не се бяха и чували помежду си. Само имената на най-старите учители бяха известни. Мнозина бяха врагове помежду си. Поканата на Дарт Клин за никого не бе приятна, но за всички бе задължителна, ако не искаха неприятности. Такъв юмрук от джедаи не се бе събирал и по времето на империята. Воюващите страни се оказаха блокирани.

От трите алконски разрушителя двата се предадоха веднага на моноците, които използваха момента да се присламчат към джедаите. Третия откри огън по орбиталната станция и отнесе две секции преди да го надупчат. Дори Дарт Клин не предполагаше колко джедаи ще съберат.

По пътя към Янгул няколко пъти ги атакуваха алконски разрушители. Дори унищожиха три от десетте бойни кораба на Монок и по един от осем други свята поели с тях да спрат войната. От замрялата търговия губеха всички и петдесетина свята щяха да изпратят по няколко кораба да се спре това. Концентрацията на Силата неизбежно доведе и до концентрация на волята.

— Не бива да позволяваме да се жертват хиляди животи на обикновени войници за да се изтощи ресурса на един джедай, както направи Дарт Хук с мен и Пар. — каза Колонтин Бесс.

— Ако има нещо по-страшно от удара, това е страхът от него. Зная, голям ще има. Ако Силата е единна никой и нищо няма да тръгне срещу нея. Когато ние, които я носим в себе си се противопоставим един на друг, като сега, започнат размирици. Тогава по-слабите от нас пак стават кучета на всякакви негодници. — отговори Дарт Клин. — Ти, Колонтин, възстанови двореца на джедаите! Подбери достойни учители! Само ти ще се справиш, защото не си в конфликт с никого от светлата и тъмната страна. Остави другите да ги усмирява Дарт Лун. Той е малък и ще заякне. Баща му и моите ще му помагат! Бартон Кик расте! Те са новото поколение, което не познава нашите вражди. Виж, половината не си ги и чувал. Аз не знаех, че въобще ги има. Ние старите трябва да си отидем с мир. Идва нова вълна. Нека се мразим от далеч и мирно за старите рани. Чувствам много сила и от другата страна. Те също ще се съберат като лешояди и не му виждам края. Сигурно няма да го доживея, но след мен искам да има мир. Много сили ще трябват.

— Мислиш ли, че ще стане? Искаш да обединиш светлата и тъмната страна на Силата? Никога няма да стане! Аз също чувствам силата на тези които не дойдоха. Нали всички учихме заедно, а виж какво се получава.

— Това бе грешката на учителя Йода. Обучаваше светли, а половината излизаха тъмни. Аз обучавах тъмни, а я виж Лун, или Мърх който пое кръвта ми. Дори сина ми е позор за тъмната страна! Стотина години лекува и никого не е заклал. Душата му е на доктор. Ако не ми беше син, императора би го разкъсал. Натири го и го забрави да си лекува бабичките, щом това иска. Всеки сам си избира пътя, Колонтин. Ти само им кажи всичко. Това стига. Който се самозабрави ще срещне Лун. След мене само той прие и светлата, и тъмната страна. Няма равен на себе си.

— Значи Лун ще е полицая на джедаите! Чувствам триста години мир. Нека силата ми помага. Ще се заема с школата. Да оставим дипломатите да се надлъгват за Янгул. Не ми се мисли с колко жертви ще се стигне до мир, но ще стане някога. А ти?

— Ако ми стигнат силите ще обуча Ахон. Много бяс има в него. Не е за друг учител, а е силен и не искам да го убивам. Не зная какво ще излезе от него, но ако почина и не съм го убил, дай го на някой да му довърши обучението. И той става за полицай.

— Дръж ги здраво и като почувстваш, че отслабваш, не стой до края. Отстъпи на някой, който няма амбиции и е млад и силен. Вземи си един ученик и се оттегли. Аз се връщам на Лонтай в едно малко село с топли камъни и син мъх по тях. Галактиката е на младите. Аз искам да ям смокини и да лежа на синия мъх, а един ученик да ми носи вода и да му разказвам за старите времена. Особено ако е буен ученик, ще трябва много да му разказвам и той да слуша докато се укроти. После да го уча.

— Как да избегна противоречията между тъмните и светлите учители? Те ще объркат учениците. Ще се изпокарат помежду си!

— Не се тревожи, и Йода не можа да сплоти учителите. Децата ще им се присмиват както ние с теб им се смеехме и им погаждахме номера. Като си сам и ти им се смей. Като се насмееш, скарай им се, ама сериозно. Като тоя, как беше…?

— Сетих се…? Същия! Плешо. Ех, как се казваше, с плешивата глава…? Само как викаше! И аз ли да стана такъв?

— Ами да! Само не оплешивявай! Не е необходимо за да викаш!

Не след дълго се подписа примирие. Съобщиха за ограничено използване на военна сила за разрешаването на янгулския въпрос, което освен на заинтересованите светове никой така и не забеляза. Това общо от двете страни означаваше почти триста милиона изтребени янгули и двадесет милиона загинали махеди, без да броим милион моноци и от петдесетина свята по няколкостотин хиляди войници. В това число никой не прибави и няколкото милиона от екпедиционните корпуси на осемте съюзника на Алкон. Избитите алкони при всички случаи надхвърлиха сто милиона души. Броя на загиналите кораби по време на ограниченото използване на военна сила от двете страни варираше между осем и тринадесет хиляди. Броя на загиналите джедаи и техни ученици бе над хиляда и още толкова след завършването на конфликта при разгонването на пирати и бандити до отварянето на търговските пътища. Какво ли щеше да стане, ако конфликта не бе локален, а глобален и използването на военна сила не бе ограничено.

Дарт Лун излезе от конфликта след осем години без стъпало на левия крак и от четиримата му ученика оцеля само втория.

Пленника на Дарт Клин — Дарт Ахон загуби едно око и една ръка. Той погреба Дарт Клин — съсечен от неизвестен джедай в забравеното от бога селце на Лонтай. По време на нападението загинаха 82 селяни и всичките 11 нападатели, от които 4 джедаи. Някои твърдят, че на кладата е изгорил само прокъсаните дрехи, а тяло е нямало и сигурно стария хитрец се е скрил някъде другаде.

Дарт Клин и Дарт Вейдър някак си се сдобриха в света на духовете. От тях Хуманоидите получиха безценен дар — боен кораб на силикати с мъртъв екипаж. Явно смъртта не е място за покой!

Това отвори ерата на най-нечовешката война на бъдещето с най-непонятния противник в най-неразбираемия свят. Предупреждението което получиха ги накара да се готвят векове за отбиване на инвазията на кристалните форми на живот, започнала преди милиарди години и която до този момент никой не забелязваше.

Кърк Мърх загина при диверсионна акция на шестата планета от звездната система Алкон. Деник, „човек, ученик“ остана на Янгул 163 янгулски години и обучи над 1000 джедая от 23 свята. Наистина им донесе мир и просперитет както бе предсказала Дора Касина.

Дама Силана загинаха в бой с пирати на път за родния свят на Пар Милан. Той отгледа второто им дете Анита Милан на Мира от Кит. Не можа да понесе загубата и. Съсече я джедай-пират пред очите му и той не можа да я опази. Това, че пирата загина само минута след нея от неговия меч не му я върна. Оттегли се в отшелничество когато Анита порасна. Някои се съмняваха с основание, че тайно обучава ученик, който да изкорени пиратството като явление в космоса.

Колонтин Бесс възстанови школата за джедаи и я води 34 години. Загина в бой при нашествието на Кантор от неизвестен джедай.

Мястото му в школата зае Дарт Лун. Ожени се за преподавателка в школата Ренате Ког и от четирите им деца само едно имаше Силата.

През всичките години се питаше кое си струва толкова жертви? Изчезна безследно при тайна мисия, забавяйки нападението на силикатните светове над хуманоидите с 200 години до ден днешен, въвличайки ги в междуособни войни за което човечеството му благодари с тази малка книга.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.